Dnevni list Danas najavio je da od petka, 18. juna počinje da objavljajuje reprint čuvenog stripa Nikad robom koji su izdavale gornjomilanovačke Dečje novine. Malo je poznato da je posle prestanka izlaženja legendarnog stripa, 1975. godine, Desimir Žižović u svojoj 76. godini života, posle dvadeset godina pauze, nacrtao poslednje table sa junacima Mirkom i Slavkom, kao penzionerima. Tada sam napisao tekst koji sledi.
Ovoga puta, međutim, to nisu ona dva dečaka s puškama i bombama, jedan s kačketom, drugi titovkom i petokrakama, već dvojica penzionera. Mislio sam da je Mirka i Slavka zatrpala prašina vremena i da još u tragovima žive samo u sećanjima sredovečnih i starijih ljudi. Kad, u poslednjem specijalcu Eureke iz Gornjeg Milanovca (septembar 1996) , posvećenom godišnjim odmorima, evo njih dvojice u stripu na tri strane, istog onog autora koji ih je na svet izneo - Desimira Žižovića Buina (76). Živi su, dakle i Mirko i Slavko i Buin.
Za mlađe čitaoce, one koji ne pamte strip o Mirku i Slavku, sledi nekoliko neophodnih napomena.
Naivnost
Mirko i Slavko su dva dečaka partizana koji ratuju protiv nemačkih fašista. Oni su hrabri, dosetljivi i toliko vešti da su pobeđivali čitave čete, pa i divizuje neprijatelja među kojima je, dakako, bilo i domaćih izdajnika. I iz gotovo bezizlaznih situacija srećno su se izvlačili, da bi bili odmorni i orni za sledeću epizodu stripa koji su čitala deca širom tadašnje Jugoslavije. (Preveden na slovenački, prodavan je i u Sloveniji.) U osnovi, to je bila savremena stripovana bajka naivnog scenarija, znatno naivnijeg od današnjih filmovanih avantura Ramboa, ili njegovog pandana u Rusiji - pobesnelog Savelija Govorkova.
Ali, poznato je, od naivnosti može lepo da se živi. U vreme kada su milanovačke Dečje novine, u ediciji Nikad robom, izdavale rečeni strip (oko četiri stotine epizoda-svezaka, u tiražima i od preko 600.000), prihoda je bilo toliko da su se prelivali i u opštinsku kasu. I taman kada su se okončavali pregovori sa Kinezima o izdavanju stripa za njihovo tržište, neuništivi Mirko i Slavko stradaše od zakona protiv šunda koji je upravo tada donet. Mnogi drugi vidovi šunda su preživeli, ali ne i ova dvojica junoša koji od tada prestadoše da truju našu omladinu.
Koliko mi je poznato, junaci stripova ne stare. Otkad je nastao, Paja Patak je isto godište, kao i Miki Maus, Asteriks, Hogar, Plavobradi, Alan Ford, Talični Tom, Tarana, Julija Džons... Zbog čega su Mirko i Slavko izuzetak? Da li to znači da oni nisu bili samo likovi stripa, već su i stvarni? Šta je gospodin Desimir Žižović zvani Buin, crtajući ovu (poslednju) epizodu (nazvanu Zasluženi odmor) hteo da nam kaže?
Mirko i Slavko pola veka kasnije su penzioneri. Odeveni su nemarno, ali vole da gledaju mlade žene, na plažama naročito, dok su njihove ružne i debele, rospije sa oklagijom, džangrizave: Nikada me nisi vodio na more... i na Goli otok si sam išao!.
Mirko danas nosi povremeno šešir, povremeno titovku, Slavko na glavi (kao i u mladosti) ima kačket, ali na njihovim kapama više nema petokraka.
Kada su u ovom stripu stigli na more, nailaze na ograđenu plažu i zaključuju da im se više isplati da odu u kafanu, nego da plate ulaznicu za kupanje.
Siledžije
Na ulici nabasaju na grupu nabildovanih, da glava ošišanih mladića koji ljutito viču. Jedan: Komunjare!, drugi: Izdajice srpskog roda, a treći, koji na majici, na prsima, ima kukasti krst: Prodane duše, zabušanti!.
U sledećem kvadratu su pred velikom zgradom na kojoj piše: Montenegro, mia casa, mia patria, zatim Suverena Crna Gora i Ua Srbi!. Mirko komentariše: Zar opet Talijani!?. Zatim ulaze u kafanu u kojoj su svi gosti bradati i dugokosi. Slavko je zinuo od čuda, a Mirko kaže: Mislio sam da smo mi pobedili!.
Potom Slavko čita novine u kojima su veliki naslovi: Ubio brata; Ubio oca"; Sekirom na muža; Nožem na majku, pa kaže: Ko da je '41. Opet Srbin na Srbina. Pored oblačića, ukršteni kao srp i čekić, nacrtani su nož i sekira. U nekom prevoznom sredstvu (reklo bi se da je barka) zauzeta su sva mesta, dok se na jednoj klupi raširio mladić, i noge na nju podigao. S cigaretom koja mu se dimi iz usta, mladić kaže Mirku koji stoji oslonjen na štap: Što nisi čuvao noge u mladosti? Vidiš kako ja mislim na stare dane!.
U sledećem kvadratu čika Mirko i gospodin Slavko zaprepašćeno gledaju u ogromnu luksuznu limuzinu ispred koje stoji vlasnik, mišićavi rmpalija s nekoliko zlatnih lanaca oko vrata, koji ovoj dvojici odrpanih staraca ljutito kaže: Vi Mirko i Slavko?! Lažete! Oni su na Dedinju!, a potom, videvši na Slavkovim grudima desetak odlikovanja, dodaje: Pošto ta gvožđurija, matori?
Gubitnik
Na poslednjem kvadratu nema ni Mirka ni Slavka. Samo jedan elegantano obučen gospodin s lulom i mantilom nehajno prebačenim preko ruke, koji je upravo izašao iz limuzine. U oblačiću čitamo njegovu misao: Za sve naše nevolje krivi su Mirko i Slavko...
I kraj. Nema više. Mirko i Slavko po drugi i poslednji put među nama, pojavili su se da javno priznaju da nisu tako nepobedivi kao što smo mislili. Kao deca nosili su se sa divizijama neprijatelja, ali su kao odrasli slomljeni od jačih sila. Ipak su bili naivni. Njihov stvoritelj, koji se na kraju poistovetio sa jednim od svojih junaka (u liku ostarelog Mirka), Desimir Žižović Buin, u stvarnom životu sve vreme rata bio je pripadnik – Jugoslovenske vojske u otadžbini, na Ravnoj gori. Četnik dakle, iako nije nosio pušku, već radio u redakciji Ravnogorskog borca.
Kao mladić, opredelio se za stranu koja je tada izgubila. Kao starac, poistovetio se sa partizanom gubitnikom.
Umro je tri meseca posle objavivanja poslednje epizode svog stripa, u kojem je svoj lik dao Mirku.
Autor: Slobodan Stojićević